JUNI 2020
![](../renan_bilder/Juni2020_kronika.JPG)
För
en vecka sedan vajade flaggan på halv stång hos grannarna
Göransson.”Byäldsten” Sigfrid har gått bort, nästan 95 år gammal. Vi
kommer att sakna den bybo han varit i 70 år.
Det
är livets gång; människor föds och dör. Det enda vi kan vara riktigt
säkra på här i livet är, att vi en gång ska dö. Det gäller bara att
skjuta upp den dagen så länge som möjligt. Aldrig har det blivit så
tydligt för en det här med döden, som de senaste månaderna. Om man är 70
plus och tillhör en riskgrupp, gäller det att till varje pris undvika
att bli sjuk i den förfärliga sjukdom, som coronaviruset orsakar.
Efter den torra, blåsiga och kalla månaden maj kom så äntligen värmen,
och i början av juni fick vi några riktigt fina sommardagar, som kröntes
av en uppfriskande regnskur. Det var med frid och ro inombords jag la
mig och somnade till ljudet av regnets plaskande mot rutan. Skönt, nu
skulle vattentunnorna fyllas och göra det lättsamt att hälla i
vattenkannorna.
Nästa morgon var det som om naturen var nybadad och den spirande
grönskan syntes särskilt nöjd med sig själv den dagen. Jag tänkte att
det ligger mycket i Barbro Hörbergs text ”Med ögon känsliga för grönt”.
Det är så otroligt grönt den här tiden på året. Jag brukar roa mig med
att räkna olika nyanser av grönt i björkdungen ned mot sjön synlig från
mitt altanfönster. Det blir många.
Jag
har fått nya morgonvanor. Ja, jag säger fått, för det här är inget jag
skapat själv. Det kan vara ljuset, som gör det omöjligt att avgöra om
det är natt eller dag, men varje morgon vaknar jag jättetidigt, ibland
redan klockan fyra och känner en obetvinglig lust att stiga upp! Det är
inte klokt vad man hinner göra mycket innan man ser grannarna åka till
jobbet någon gång efter sex. Då har jag t ex hunnit hänga tvätt, skrivit
ett protokoll, druckit tre koppar kaffe, läst tidningen och kollat
Facebook. Det gäller att hålla sig sysselsatt så att inte morgonångesten
griper tag i en.
Vid
åtta så där, när jag ”appat” med min bror och pratat i telefon med min
syster, är jag alldeles utmattad och dråsar omkull på soffan och somnar.
Det påminner mig om en vår för drygt 40 år sedan, då min lille son
väckte mig gruvligt tidigt för att få sina behov tillgodosedda. Sedan
somnade han om och jag var klarvaken. Vad skulle jag göra med den lediga
tiden jag fick innan familjen vaknade på allvar och dagens bestyr kunde
börja? Jo, den tiden ägnade jag åt ”konstnärligt skapande” det vill säga
jag sydde en tavla. Tavlan hette ”våren” och var den första av de
årstidstavlor, som i 35 år prytt hallväggen hemma hos mig.
Många år har gått sedan den första tavlan, och nu sitter jag här,
skriver, och lyssnar på radion. Just nu är det en femåring med svada,
som ringt in och pratar om sin lillebror och höns. Klockan är nu sju och
jag börjar bli sömnig, så jag tror jag tar en paus några dagar.
Häromdagen hände något, som jag tror man kan benämna som en sensation
här i trakten: Man har sett en orm! Ett par nära släktingar till mig
höll på att cykla på den, där den låg livs levande och solade sig på
landsvägen i närheten av Renåbron. Det var ett praktfullt exemplar, ca
80 cm lång och med det karakteristiska huggormsmönstret längs kroppen.
En viss sorts människor skulle säga att den var vacker, vilket den
säkert med ormmått mätt var.
Jag
har mycket lite erfarenhet av ormar, tack och lov. Jag har nog sett en
och annan i något terrarium med en tjock glasvägg mellan mig och ormen,
men en gång har jag mött en huggorm i levande livet. Det var väl en fem
år sedan, då Åke och jag befann oss i Storsjö kapell i september. När vi
ändå var där nära
ett
kalhygge med lingonröda tuvor och stubbar, passade vi på att plocka lite
lingon. Då blev Åke, eller rättare sagt hans bärplockare av metall
anfallen av en huggorm. Han ropade på mig, och jag fick se mitt livs
första orm. Jag minns att jag blev lite besviken, för den var så liten,
inte ens en halvmeter.
Förr i tiden var det bara hundar som hade fästingar, men nu för tiden
går man inte säker för dem som människa heller. Inte ens här uppe, så
sen något år tillbaka hänger en fästingplockare på en krok i mitt
badrum, för tänk om mina barnbarn skulle bli angripna!
Ormar och fästingar. Ve och fasa! Vad ska dyka upp här näst?
Mördarsniglar, kanske, eller finns de redan här? Mygg, knott och diverse
andra insekter hör ju sommaren till, men så här i början är det
myggfritt och skönt.
Vårt traditionsenliga nationaldagsfirande kunde genomföras även i år.
Vädret höll sig inom toleransgränserna, dvs regnet, som vi så väl
behövde för våra gräsmattor och trädgårdar, kom inte igång på allvar
förrän på kvällen. Här i byn är vi mycket för att städa och fixa
utomhus, innan sommaren kommer på allvar, så vi har i flera år samlats
den 6 juni med röjsågar och sekatörer för att göra fint på såväl
Rivallen som Eivors Camping.
Själva städningen gick ganska snabbt, för vi var ju över 20 som jobbade.
Sedan kom belöningen: Vi fick fika och grilla, men framför allt fick vi
titta på varandra och utbyta tankar. Det kändes som åratal sedan vi
träffats, men helt enligt Tegnells påbud spred vi ut oss, för att hålla
distansen. Inte för att jag hörde någon hosta eller nysa, men i dessa
tider kan man inte vara nog försiktig. Det gäller att hålla sig frisk.
Släkten i Stockholm med omnejd funderar som bäst på hur de ska ta sig
hit på bästa och tryggaste sätt, nu när det är fritt fram att resa inom
landet.
Strömavbrott! Och plötsligt går alla planer i stöpet. Det blev ingen
nykokt färskpotatis till den rökta laxen, som jag tänkte lyxa till det
med denna afton. Inte heller teve-nyheter. Kvällen var obeskrivligt
vacker, inte ett moln på himlen och behagliga vindar. Varför
strömavbrott nu? Vad gör man? Jamen, jag har ju en batteriradio för
sjutton gubbar.! Fram med virkningen och placera radion på bekvämt
avstånd, så kan jag sitta på min altan och lyssna, tänkte jag.
Det
fungerade bra, men jag hade ju glömt att det var friidrottstävlingar i
Norge? denna kväll på TV och tydligen även i radion. (Man kan byta
kanal), Ganska intressant ändå att lyssna på sportreferat för en gångs
skull. Den lille gossen Duplantis har hunnit bli 19 och ska flytta till
Sverige och Daniel Ståhl vann sin gren. Intressant. Halv tio gav jag upp
och uppsökte sängen. Eftersom jag inte räknade med några åtta timmars
sömn, kände jag mig ändå ganska nöjd, när jag vid fyratiden kunde
konstatera att strömmen var tillbaka. Men nu undrar jag varför?
Det
är examenstider. Vädret kan ingen klaga på i alla fall. För min del är
det åtskilliga årtionden sedan jag tog min senaste examen. Det var
roligt, och jag har ett dunkelt minne av en färd i någons barnsadel
susande på cykel genom Uppsalas gator efter en uppsluppen fest på gamla
ILU. (tänk att jag fick plats i en barnsadel på den tiden!) Nästa dag
satt vi högtidligt uppklädda och uppsträckta i aulan och hade avslutning
med rektor, lärare och kurskamrater. Det påminde en hel del om liknande
avslutningar under de årtionden som följde. Bara det att då var inte jag
den glade studenten., utan representerade etablissemanget.
Tiden går, och i sommar har mina barnbarn gått ut trean och ettan. Jag
fick bilder av mina glada och förväntansfulla älvor häromdagen. De har
ett jättelångt sommarlov framför sig Det har man i den åldern. Ingeborg
ska åka på fotbollsläger och Eivor ska leka med sina kompisar. Bland
annat. Jag längtar naturligtvis efter den dag jag får rå om dem här.
Men
nu ska vi snart fira midsommar. Väderprognoserna lovar vackert väder, så
det blir nog bra med vår traditionsenliga tipsrunda och fika på
midsommardagen. Det blir bara utomhusaktiviteter med fikabröd i
papperspåsar, Det viktigaste är att vi träffas och umgås.
Glad midsommar alla!
ILU
= Institutionen för lärarutbildning Uppsala Universitet
Barbro Jönsson Åslund
|