Oktober 2022
![](../renan_bilder/Babsokt-22.jpg)
Utanför köksfönstret
De vackra färgerna, som på bilden här ovan,
är borta för i år. Hösten är definitivt här, och nu väntar ca sju
månader kyla, snö och is. Det är ju inget nytt för oss, så vi klarar det
nog den här gången också.
Vi hade möte i byföreningen häromkvällen. Det
känns skönt att vi kan planera aktiviteter igen, men den här kvällen såg
vi tillbaka på det som varit. Vi hade besök av Torgny ”Kingen” Karlsson
och hans medhjälpare Morgan Jönsson för ett par veckor sedan. Vilket ös
det var i bystugan! Att den inte störtades av knutarna är ett under som
bevisar att den gamla stugan tål mer än man kan ana.
Som lite kuriosa kan jag nämna att vi
träffade Kingen på ett av Strömsunds näringsställen några dagar senare,
och naturligtvis passade vi på att mellan lunchtuggorna tacka för
senast. Vi hoppas han vill komma tillbaka och sjunga blues och rock för
oss någon gång.
Det gamla fågelbordet har kommit på plats och
vips satt en vilsen talltita på taket och såg undrande ut. Då jag
förklarade att det inte kommer någon mat innan det börjat snöa, flög den
tveksamt iväg. Samma dag sågs en talgoxe ryttla utanför köksfönstret.
Apropå flyga; jag upptäckte att jag hade följeslagare på min
skogspromenad i går. Jag skulle se om det kommit några trattkantareller
på stället vi hittade förra höstlovet, då det hördes liksom ett sus
mellan träden, och jag kunde se att granens grenar rörde sig. Mycket
riktigt, ett par skepnader, som jag strax kunde identifiera som
”röfolor” eller lavskrikor rörde sig bland träden. Om jag hade haft
anlag åt det andliga hållet, hade jag väl föredragit att kalla dem
skyddsänglar, vilket kan behövas, när en stelbent kärring ger sig ut i
höstväderrusket. Man får gå extra försiktigt, för det fuktiga vädret har
gjort det väldigt halt. Minsta trädrot eller gren på marken kan ställa
till det för den som inte ser sig noga för.
Nåväl, de två lavskrikorna kändes välbekanta,
och för ett ögonblick gick mina tankar till den lilla stugan vid
Storsjöns strand i Härjedalen. I skogen bakom huset svischade de
rödbruna fåglarna i granarna och tog tacksamt emot gamla utrensade
matrester, som vi lade vid husknuten. Men det var några år sedan nu, och
jag återvänder, om än lite motvilligt, till nutiden.
Jag går till skogs nästan varje dag så här
års. Det är så stilla och lugnt att man nästan kan höra när de gulbruna
löven sakta dalar mot marken. Men tyst nu, hörs det inte ett motorljud
mitt i tystnaden? Jo, och det vittnar om att jag inte är den enda
mänskliga varelsen ute i oktobernaturen. En motorsåg hörs lite dovt och
långt bort. Jag tror det är min granne, som gått ut med röjsågen och tar
bort överflödigt sly inför vintern och den kommande våren, en årstid som
ter sig lite avlägsen just nu.
Nätterna har blivit längre än dagarna igen,
och om två månader är det jul. Sommaren är ett minne blott, och skönt är
det, tycker jag, som mer och mer framstår som en höst - och
vintermänniska. Hur gick den förvandlingen till, börjar jag undra.
Kanske var det den gången då jag somnade i den drivande båten på
Renåsjön en söndag i ungdomen och vaknade upp eldröd om både rygg och
mage. Det blev ingen söndagsmiddag den dagen, utan frossbrytningar och
illamående. Eller var det när Åke och jag försökte äta lunch i båten på
Storsjön en julidag 2006. Det gick inte, för maten rann bort i solskenet
och själva blev vi så att säga tagna av solräven. Resultatet av den
båtturen blev en sönderbränd läpp, och då pratar jag om bränd. I alla
fall har jag med tiden blivit oerhört känslig för solsken.
Jag älskar hösten! Så är det faktiskt! Jag
kom på det alldeles nyss. Om solen skiner ett par timmar på förmiddagen,
får man se det som en extra bonus, och man vet att det inte blir
värmebölja. Det känns tryggt.
Om ett par veckor är det höstlov, eller
läslov som det kallas numera, och då kommer min älskade stockholmsfamilj
på besök några dagar. Då blir det liv och rörelse i huset. Det har gått
ett par månader av höstterminen och de små älvorna har avancerat till
högre klasser i skolan, och om jag har tur får jag se nya dans - och
sångnummer i mitt kök. Så det gäller att ha ett rent golv, för det
händer även att det utspelas brottningsmatcher där. Vad som helst kan
hända, för jag har kreativa barnbarn, som bara undantagsvis sitter och
har tråkigt.
Fast det händer ju att de läser en och annan
bok också, så de håller sig till släkttraditionerna i denna paddornas
tid.
Vi fick en ny regering i går! Så nu ska det
bli andra bullar. Det är, som vi vet, kriser på flera håll, men nu ska
de åtgärdas för den nye statsministern har likt Charles Ingvar Jönsson
en plan. Det har jag sett på FB, så det är säkert sant.
Jag ska lägga ett brev till polisen i den
gula lådan vid byns anslagstavla nästa gång jag går förbi. Det är en
enkät som jag har besvarat i egenskap av äldre kvinna i Strömsunds
kommun. Det handlar om telefonbedrägerier, något som tyvärr blir allt
vanligare i vår alltmer digitaliserade värld. Tydligen är det vanligast
att det drabbar kvinnor över sjuttio i glesbygd, varför man i några
jämtlandskommuner valt att skicka ut den här riktade enkäten. Det var
tur att både radio och TV hade inslag om den samma dag som den damp ner
i min låda, för annars hade jag nog struntat i den. Enkäter är inte så
tillförlitliga, tycker jag.
Rådet polisen tillsammans med länsstyrelsen
och stöldskyddsföreningen ger är bl a att lägga på luren så fort man får
ett misstänkt samtal. Eftersom vi äldre kvinnor har uppfostrats att vara
artiga och vänliga i telefon, är det inte så lätt att bara snoppa av den
som ringer upp. För egen del känner jag dock inget stort motstånd till
detta, så förhärdad som jag blivit på äldre dar. Dessutom är det väldigt
sällan någon ringer till mig numera. På grund av dålig täckning kan jag
inte ta emot mobilsamtal, och ingen tycks tro att jag har en fast
telefon, vilket jag har, men ofta hinner jag inte svara när det ringer.
Och dessutom är det väldigt dåligt ljud i den fasta mobila telefon jag
fick i utbyte mot kopparledningen för fyra, fem år sedan.
Nåväl, det är väl inte så jobbigt att svara
på tre frågor och ta emot välmenande råd, men lurad kan man ju bli ändå,
tyvärr. Det är fult att lura folk på pengar och utomordentligt fult att
lura pensionärer på deras hopsparade slantar, som ska användas vid
kommande behov, kanske att gå till tandläkaren, eller helt enkelt betala
extra dyra elräkningar till vintern. Det är ju inte klokt att man inte
ska våga svara i telefon eller öppna dörren, när det ringer!
Skönt att en nya blåbruna regeringen har
lösningen på hur brott ska bekämpas, så snart behöver ingen vara rädd
för att sticka ut näsan efter mörkrets inbrott!!!
Själv tror jag att en reflexväst kan vara
tryggt att ha på sig, när man går ut på vägen så här års. Det är ju
dimma och halvmörkt hela dagarna nu.
Så har vi då fått höra om alla blivande
nobelpristagare, vilket är intressant i höstmörkret. Jag tycker ju att
litteraturpriset är intressantast, och mina kunskaper på det området är
oerhört mycket större än på den naturvetenskapliga sidan. Oftast
försöker jag förstå nyttan av forskningen och känner mig tacksam att det
finns folk som utvecklar medicin och teknik i vår värld.
Ibland har även litteraturpristagare bidragit
till den samhälleliga utvecklingen, även om många efter ett tag faller i
glömska hos den vanlige medborgaren. Ibland kan man t o m, efter en tid
konstatera att det inte var något bra val. Hur det blir med årets val,
vet vi inte än, men jag ser fram emot att läsa Annie Ernaux. Det kanske
dyker upp någon liten bok i ett julklappspaket så småningom. Det brukar
göra det.
Roligt var det i alla fall att jag, utan att
ha läst sagda Ernaux, kände till henne, när det meddelades att hon är
årets vinnare. Jag hade, trogen litteraturprogrammet Babel på tvåan som
jag är, stiftat bekantskap med henne genom ett fint reportage bara någon
vecka tidigare.
Nu börjar det ljusna, och älgjägarna? har
dragit till skogs. Kriget i Ukraina fortsätter, en yngling har skjutits
i någon förort, maten blir allt dyrare och ett hus här i byn är till
försäljning. Vad händer?
Vi hörs, om ni vill, närmare jul.
Barbro Lucia
|